amb la fe ben encesa
a trobar la bellesa
que en un no res s’esmuny.
I et trobem en la pau
d’aquest immens balcó
d’on es veu Canigó
com un immens palau.
Palau del vent la plana
s’albira vers llevant
tostemps sardanejant
amb llestesa galana.
Al sud de la Garrotxa
la part més treballosa,
del Fluvià desclosa
com una gran panotxa.
I el gran Pla de l’Estany
que té en altres aigües
i en un immens paraigües
el major torsimany.
Palera i Besalú,
Falgons, Sant Ferriol
i un bon raig d’alcohol
que alimenta el vol.
Banyoles i Girona,
triplement immortal,
amb una catedral
que a pujar-hi esperona.
I mirant més enllà
un seguit de muntanyes
que no se’m fan estranyes
de tant de bosc que hi ha.
Rocacorba, Finestres,
el Corb, el Far, Montseny
i Cabrera que empeny
a seguir camins destres.
A ponent ja s’ajacen
tot de valls amb encant
que molt de tant en tantels meus somnis abracen.
Garrotxes per on tracen
els meus ulls durs camins,
i preuats rajolins
que les mans bé percacen
Grans cims plens de llegendes
dels qui els van pujar
en antigues calendes.
els senyals de la neu
per dir-nos en relleu
que no se’n desentenen.
I encara Canigó,
des que li donà vida
un poeta molt bo
des d’aquesta miranda
de set preuats bisbats,
on els enamorats
fan la seva comanda.
A tramuntana encar
s’albiren més garrotxes
i llocs per on els cotxes
no hi poden transitar.
Un altre bell mirall
de tresors amagats
que ens mostra un devessall
de curiositats.
d’allà a les Salines,
que ens fan cloure les nines
i fins plorar el cor meu.
I tants i tants indrets,
racons, colls i contrades
que sovint i debades
em fan venir calfreds.
©Joan Fort i Olivella
El Mont, 27 de març –
Atlixco, 9 d’agost de 2010
Cap comentari:
Publica un comentari a l'entrada